Tulime just kirikust ja õetütar tahtis minna paraadile,
mis toimus Tandy pargis.
Ja üks kutt seisis seal puu all.
Temast möödudes mõtlesin, et nii kena poiss.
Päike paistis talle otse silma, ja need olid pruunid.
Ta tervitas mind, aga ma ei öelnud midagi.
Ta küsis, et kas kass viis keele alla.
Ma põrkasin vastu, et minu keel küll mingi kassi käes ei ole.
Ta kostis: "Näed, saingi sul keelepaelad valla."
"Mu nimi on Charles Berry. Kes sina oled?"
Ma ei öelnud midagi. Nüüd tahab veel nime ka teada!
Ta küsis uuesti mu nime. "Kui kass pole su keelt viinud..."
Ütlesin siis välja, et mu nimi on Themetta.
"Themetta Themetta?" Vastasin: "Ei, Themetta Suggs."
Sellest peale olime koos.
Kui olime mu õetütre koju viinud, küsis ta, kas ma võin sõitma tulla.
Muidugi võisin! Ma olin täisealine.
Läksimegi sõitma. Ma ei teadnud temast midagi.
See oli armastus esimesest silmapilgust.
Nii me Charlesiga 23. mail 1948. aastal tuttavaks saimegi.
Me abiellusime kuus kuud hiljem.
Ta armastas isa ja isa armastas teda.
Ema oli tema silmis kuninganna.
Pere oli minu jaoks alati kõige tähtsam.
Kodu oli meie kindlus ja ta tegi kõik selleks,
et meie eest hoolitseda.
Aga pean lisama, et kui me tutvusime,
tunnistas Charles üles, et ta oli noortevanglas olnud.
Kui Chuck oli 18-aastane, sõitsid nad sõpradega Hollywoodi.
Neil sai raha otsa ja suures hädas röövisid nad kolme tanklat.
St Louisesse tagasi sõites läks neil auto rikki.
Keegi võõras pakkus neile abi, aga lõi kartma ja jooksis ära.
Chuck ronis oma sõbraga tema autosse,
et sellega Chucki autot lükata.
Politsei pidas mõlemad autod kinni.
Chuck läks kolmeks aastaks kinni
ja pääses välja 21. sünnipäeval.
Esimene vanglakaristus ja oligi kurjategija valmis.
Ta pani toona alguse hilisemale hiphopi traditsioonile.
Esimene gangster! Relvastatud rööv!
Ta röövis paari bensiinijaama ja nad ärandasid paar autot.
Jube pätt. Alaealiste kuritegevusse mässitud enne selle termini sündi.
Ma ei suutnud otsustada, kas jääda temaga või lahku minna.
Jäin temaga kokku, sest uskusin, et suudan teda aidata.
Charles ei rääkinud sellest, et tahab olla muusik või laulja.
Aga kitarr oli tal olemas ja ta kuulis, et mulle meeldib bluus.
Ma ütlesin, et mu õde mängib kogu aeg bluusi ja väga hästi.
Ta läks mu õe juurde ja hakkas seal bluusi mängima.
Charlesil oli tol ajal väike kolme keelega kitarr.
Tema mängis, mu õde laulis, ja sealt edasi käis kõik bluusi ümber.
Sel ajal hakkaski ta põhjalikult muusikaga tegelema.
Kooliajal oli mu esimeseks eeskujuks Nat King Cole.
Talle meeldis, millise selgusega Cole sõnu ja muusikat esitas.
Mu tase polnud kaugeltki nii kõrge, aga see ei tähendanud,
et ta ma poleks teda jäljendanud või ta muusikat nautinud.
Kitarristid, keda peamiselt kuulasin, olid Charlie Christian, T-Bone Walker.
T-Bone Walker oli minu silmis üks esimesi kitarristist rokkstaare.
Ta oli esimene, kes mängis kukla taga, pilliks Gibson ES-5.
T-Bone'i DNA on Chuck Berry muusikas selgelt tajutav.
Seda venituse kordust kasutas vanaisa alatasa.
Ta õppis selle T-Bone Walkerilt ja ilmselt on see veel palju vanem,
aga vanaisa tegi selle populaarseks. See on hästi lihtne. Käib nii...
Üks kõige äratuntavamaid lick'e.
Chuckil meeldis akorde staccato's mängida.
Chuck Berry kasutas kitarri sisuliselt löökpillina,
justkui taoks klaveriklahve.
Tol ajal mängis enamik kitarriste voolavalt ja siidiselt,
aga Chuck Berry rapsas...
Ta oli nagu kitarrimaailma Jerry Lee Lewis, muudkui lajatas.
Chuck Berry vormis bluusist rocknroll'i.
Tema oli ühendav lüli bluusi ja hilisema rokkmuusika vahel.
Tausta mängisid tal bluusibändid,
aga ta tõstis tempot ja võimsust ja viis selle kosmoseajastusse.
See muusikute liidu kaart... - Sain selle 54. aastal.
Aga kelle nimi siin on? - Minu oma, aga konspiratsiooni huvides N-iga.
Charles oli hakanud bluusiklubides mängima.
Austusest isa vastu kasutas Berry asemel nime Berryn,
et isa kogudusest välja ei heidetaks.
Laps teeb saatana muusikat ja mis kõik veel...
Hakati aduma, et asjad võiks palju hullemini olla.
Ta oli ju teismelisena kinni istunud
ja nüüd mängis saatana muusikat,
aga võrreldes sellega, et ta püstoliga inimesi röövis,
siis võib-olla saatan polegi nii halb.
Lõpuks otsustas kirik, et sellest pole midagi,
kui Berry poeg rocknroll'i mängib.
Ükskord jäi mu saksofonimängija haigeks ja ei saanud esineda.
Olin Chucki kuulnud, ta mängis seal lähedal, Helf Gardeni klubis.
Mul oli ta number olemas, palusin tal üheks õhtuks asendama tulla,
ja see õhtu kestis 27 aastat.
Jäimegi kokku ja mängisime seda muusikat.
Tema stiil oli mustade jaoks midagi uut, sest seni oldi bluusiga harjunud,
aga järsku tuli Chuck lagedale hillbilly stiiliga.
Ja kärtsus nagu Hiina pauguti!
Kui klaverimängija hakkab kiiret roki stiilis bluusi mängima,
siis kuidas ta alustab?
Siis taipad, et Johnnie Johnsoni parema käe töö
on oluliselt seda riffi mõjutanud.
Alustasin sellest, et jäljendasin pianiste
ja avastasin, et kitarril on seda palju lihtsam mängida.
Chuck Berry pakkus mulle välja, et me peaks bändi nime muutma.
Johnnie Johnsoni trio asemel võiks olla Chuck Berry trio.
Mul polnud selle vastu midagi,
sest Chuck oligi hakkajam ja teadis muusikaärist rohkem.
Leidsin, et kui tema on bändijuht, võime edukamaks saada.
Johnnie oli nutikas mees ja ei hakanud vastu punnima,
et bänd peab kindlasti tema nimega olema,
sest Chuck oli ilmselgelt suure tulevikuga.
Johnnie oli suurepärane klaverimängija,
nad töötasid ja reisisid koos.
Mul oli lihtsalt hea meel teda laval näha,
kus ta tegi seda, mida ta oli harjutanud, ja nüüd oli ta laval.
Chuck Berry sõitis Chicagosse. Ta oli suur Muddy Watersi fänn
ja ta tahtis seal Muddyt ühes kohalikus klubis näha.
Pärast kontserti küsis ta Muddylt, kuidas plaadilepingut saada.
"Räägi Leonard Chessiga, ütle, et Muddy saatis."
Järgmisel hommikul ta läkski kohale
ja mu isa kuulis tema demolinti.
Tundub, et Chuck tahtis eelkõige bluusimängijana läbi lüüa,
sest ta valis looks tüüpilise 12-taktilise ülesehitusega bluusiloo,
mille nimi oli "Wee Wee Hours".
Mu isa ja onu olid Poola immigrandid,
kes tulid Chicagosse paremat elu otsima.
Chicagosse jõudnud mustad olid peamiselt Mississippist,
vahel Tennesseest. Miljoneid tuli sinna samal põhjusel,
lootes leida paremat elu kui neil lõunas oli.
Orjandus oli küll läbi, aga suhtumine oli endine.
Lõunaosariikides ei saanud mustanahaline head palka teenida.
Tol ajal käis 1860. aastate kodusõda passiiv-agressiivses vormis edasi.
Isegi pärast seda, kui põhjaosariigid kodusõja võitsid,
lintšiti lõunas 4000 kuni 10 000 meest, naist ja last.
Ja need inimesed, kes ei tundnud nooti,
leiutasid roki, bluusi, hiphopi.
Teistlaadi rahvas võrreldes nendega, kes õppisid Mozartit ja Beethovenit.
See muusika oli tulvil tuld ja raevu.
Meil oli seal lähedal klubi Macomba Lounge.
Elasime mõne kvartali kaugusel otse geto servas.
Isa võttis mu kaasa ja me läksime Macomba Lounge'i uksest sisse.
Järsku kõlasid lasud, isa viskas mu nagu palli onule,
kes surus mu vastu põrandat.
Ja seal oli vänge liisunud alkoholi lehk.
See on mulle meelde jäänud ja ma vihkan siiani seda lõhna.
Mu isa sisenes muusikaärisse 1947. aastal
ja 1950. aastal asutas ta plaadifirma Chess Records.
Chess Records oli paljude muusikute karjääri jaoks oluline.
Kui üldine heakskiit on olemas, teised on leibeliga kuulsaks saanud,
oli väga oluline pääseda sellise plaadifirma alla.
Esimene Chess Recordsi kontor asus hoones,
mille kõrval oli trükikoda, kus toodeti maffia loteriipileteid.
Need olid nagu märkmepaberiplokid, mida trükiti Detroitis ja Chicagos.
Aga minu mälestused algavad ajast, mil aadress oli 47-50 Cottage Grove,
ja mulle tõesti meeldis seal käia. See oli kõige parem asi üldse!
Veidi vanemana sain ka artistidega rohkem tuttavaks.
Mul olid üsna lähedased suhted Muddy Watersi, Howlin' Wolfi,
Sonny Boy Williamsoni ja Little Walteriga, kui too liiga täis polnud.
Läksin sinna salvestisega, mis maksis 79 dollarit,
ja lasin talle seda, sest ei tahtnud võõra inimese ees kitarri mängida.
Ta ütles, et kõlab hästi, aga sõnad ei sobi.
Ta tuli sinna lauluga "Ida Reid", mis oli vana kantrilugu.
Isa ütles talle, et nüüd tuleb uued sõnad kirjutada.
Ta vaatas aknast välja, seal paistis Maybelline Cosmeticsi silt,
ja otsustas, et see ongi laulu nimi.
Muddy Waters ütles talle, et kui ta tahab läbi lüüa,
kirjutagu sellest, mis noori huvitab.
Ta läks Saint Louisesse tagasi ja kirjutas "Maybelline'i".
Ja nii tal kõik algaski.
Kui ta uut lugu kirjutas, küsis ta alati mu arvamust.
Ja mina ütlesin, et väga hea, tehku nüüd lõpuni.
See meeldis talle, sest ta käskis loo bändiga salvestada, tagasi tulla
ja lubas plaadistuslepingut kaaluda.
Ma küsisin, et millal. Tema ütles: "Eile!"
Läksime järgmisel reedel sinna,
laupäeval salvestasime "Maybelline'i", "Wee Wee Hoursi",
"Too Much Monkey...". Ja ma olin need lood sama nädalaga kirjutanud.
"Too Much Monkey Business", vist ka "Roll Over Beethoven".
Tegime need vähem kui kuue tunniga sisse,
kuigi "Maybelline'ist" tegime 36 duublit.
Rocknroll on muusikaline jõgi, kuhu voolavad mitmed harud.
Rrhythmnblues, jazz.
Alan Freedil oli idarannikul raadiosaade,
kus ta mängis kõike, mis teda köitis.
Nii tutvustas Alan Freed Berry muusikat valgetele noortele,
kes poleks muidu midagi sellist kuulnud.
Mu isa sõitis New Yorki ja sõlmis lepingu Alan Freediga.
Tegu oli pistisega ja Alan Freed märgiti "Maybelline'i" autoriks.
Kui plaat välja tuli, olid autoriteks Russ Fratto, Alan Freed ja mina.
Kes on Russ Fratto? Ta oli kirjatarvete poe omanik, kes Leonardit varustas.
Algul see mind ei häirinud,
aga ma ei teadnud, et see on ka rahaline kaotus.
Arvutada ma oskan ja nägin, et saan vaid kolmandiku tulust.
Aga "payola" altkäemaks oli norm.
Chuck ise polnudki altkäemaksuga seotud,
aga DJ-d võtsid raha, et su lugu mängida ja see hitiks teha.
Plaadifirmad palkasid "sõltumatuid promotöötajaid",
kes maksid salaja raadiotele, et nende plaate mängitaks.
Säärase pistise kohta öeldi "payola" ja seda tegid kõik.
Nii saidki kõik toona rikkaks.
Aga Alan Freedist tehti patuoinas ja ta sai kõik enda kraesse.
Kas te olete plaatide mängimise eest altkäemaksu võtnud?
Ei ole. - Mitte kunagi? - Mitte kunagi ja rohkem ma ei kommenteeri.
Mina jõudsin Ameerikasse kaheksa-aastasena.
Oli Elvis, veel mõned asjad ja siis oli "rassimuusika".
Tol ajastul valgete jaamades musta muusikat ei mängitud.
Aga noored avastasid selle, ja uskumatu, kuidas sõna levib.
Umbes samal ajal leiutati transistorraadiod.
Raadio jäi segregatsioonist puutumata,
sest osad jaamad mängisid musta muusikat.
Ja iga noor, kes näiteks autos raadiot kuulas, vahetas jaamu
ja võis musta jaama peale sattuda.
Nii hakatigi seda muusikat kuulama.
Ma leidsin ka mõned nendest jaamadest, kuulsin Chuck Berryt.
Mu keha hakkas liikuma! Ma ei teadnud, kuidas selle järgi tantsida,
aga see oli ainus muusika, mis liikuma pani.
See lugu meeldib talle kindlasti ja ma usun, et ka teile.
Võrratu Chuck Berry!
Kõik nõudsid "Maybelline'i".
Alan Freed oli seda lakkamatult käianud, kuni asi käima läks.
Sellest sai meie esimene plaat, mida valged noored ostsid.
KATZ mängis "Maybelline'i" ja Amos Dotson oli saatejuht.
Saatsin talle selle eest tänukirja, et ta mu mehe lugu mängis.
Autoraadiotel olid nupud, millega jaamu valida.
Isa muudkui vajutas neile ja kuulis järsku "Maybelline'i".
Ja ta ütles, et nüüd murdsime läbi. Ma ei saanud aru.
Howard Miller mängis "Maybelline'i" WIND-s,
kõige menukamas valges jaamas ja veel tipptunni ajal.
Isa oli nii rõõmus!
Kui rokkmuusika sündis, oli meil neli suurt iidolit.
Fats Domino, Little Richard, Chuck Berry ja muidugi Elvis.
Milline tüdruk poleks olnud Elvisesse armunud.
Vaata teda! Kõige nägusam poiss, kes iial ilmas elanud.
Ja ta hööritas puusi
ja jättis mulje, et ta huultel on midagi vi
Elvis Presley oli suurepärane laulja ja meelelahutaja.
Aga kas ta kirjutas loo "Johnny B. Goode"?
Ta ei kirjutanud ühtki laulu.
Elvisel oli täispakett olemas,
mis tagas tema sõnumi edastamise oskusele kommertsedu.
Elvis võis esineda Detroiti Olympia staadionil,
kuhu Chuck Berry ei pääsenud, ehkki Chuck oli andekam.
Elvis tahtis olla Chuck Berry või laiemalt must bluusimees.
Kes teab, kas ta oleks siis veel kuulsamaks saanud,
aga Chuck oleks valgena kindlasti suurem täht olnud.
Chuck Berry oli ehe. Must mees, kes kirjutas muusikat.
50. aastatel oli see nagu Metsik Lääs, uus ala, kuhu tungida.
Noortel oli orkestrimuusikast kõrini, taheti väiksemat koosseisu
ja energilisemat kõlapilti. Ajad muutusid.
Noored tulid maailmasõjast tagasi ja nautisid buumiaega. Oli rahu.
Ta mõistis valgete uut põlvkonda. Selle keskmes oli auto,
sest tol ajastul said teismelised esimest korda kohe rooli.
Ta sai valgete kultuurile nii hästi pihta, et võis sellest luuletada.
Mina mõtlen Chuck Berryst eelkõige kui luuletajast.
See oli tema jumalik anne.
Ma tahan kollast lahtist De Ville'i,
Continentali varurehvi ja kroomitud rooliga,
tahan konditsioneeri, automaatsoojendust,
kokkukäivat voodit tagaistmeks,
raadiot, telekat ja telefoni,
et kallimaga rääkida, kui üksi sõidan ma.
Ta võis kolme minutiga terve loo ära rääkida.
Ma ei osanud seda noorena hinnata,
kuni hakkasin bändiga Chuck Berry lugusid tegema.
Alles siis sain aru, kui nutikad ta sõnad on.
Chuck teadis väga hästi,
kuidas kirjutada haaravaid ja hõlpsalt arusaadavaid sõnu.
Häälduse osas erines ta teistest toonastest mustadest artistidest.
Ta ei pomisenud, diktsioon oli selge.
Lausa sel määral, et kui ta 1955. aastal tänu "Maybelline'i" edule turneedele läks,
ei teadnud paljud promootorid, et ta on afroameeriklane.
Ta marssis klubisse sisse, ja talle öeldi,
et oodatakse hoopis Chuck Berryt. "Aga mina olengi Chuck Berry."
Teda saadeti ta enda esinemistelt minema. Arvati, et ta on valge,
aga kuna ta oli must, ei lastud teda klubisse,
kuigi tal oli kontserdileping olemas. See oli üsna inetu ja nõme.
Paljud raadiojaamad ei tahtnud enam Chuck Berryt mängida.
Nad ei teadnud ju algul, et ta on must. Televisioonis teda ei nähtud
ja raadios ei kuulutanud keegi, et nüüd laulab must Chuck Berry.
Chuck Berryst mõeldes ei mõelnud ma kunagi nahavärvile.
Ta oli lihtsalt suur Chuck Berry. Chuck Berry oli Chuck Berry.
Chuck Berry definitsioon on Chuck Berry.
Alan Freed rääkis kunagi,
et tal visati akendesse telliseid ähvardustega.
Ma tean seda lugu. - Üritati minema peletada.
Sest ta eiras süsteemi.
Lõunaosariigid pole siiani selle probleemiga tegelnud.
Nad pole kunagi vabandust palunud ega tunnistanud, et käitusid nagu sead.
Hale! Samas kõik selle kandi bändid mängisid Chucki lugusid.
Lynyrd Skynyrdit poleks Chuck Berryta olemaski.
Seda perioodi nimetatakse tihti vanaks heaks ajaks,
kuigi minu välimusega inimestele ei pruukinud see nii hea olla.
Sellest hoolimata suutis ta kirjutada laule elu helgemast küljest.
Ta oli jutuvestja, kes pani sõnadele rõhku.
Ja need sõnad polnud üksnes head ja teistele eeskujuks,
vaid määratlesid teismelise kui sellise.
Noor artist, kes kirjutas sellest, mida kõik kogesid ja mõtlesid.
Ta ütles välja selle, mida teised oleks tahtnud öelda, aga ei osanud.
Tema rääkis teiste eest.
Põhimõtteliselt võib öelda, et Chuck Berry leiutas "teismelise".
Ta dokumenteeris seda kultuurilist fenomeni
ja andis sellele ajaloolise kaalu.
Ta ise polnud enam teismeline,
aga mäletas oma teismepõlve ja üleelamisi.
Vahel pani Leonard Chess mu plaadi kiiremini käima
ja mu hääl kõlaski nagu teismelisel.
Ta meeldis kõigile, kuna segas hillbilly kantri tunnetuse,
kõlapildi, huumori ja kirjeldused bluusiga kokku.
Tal on R'n'B mõjutusi, kantri šnitte,
kui sinna lisada kolm akordi ja äge kidramäng,
on tulemus ületamatu.
Ma olen kindel, et ka teised tegid samamoodi nagu mina noorena,
kui ma mõnda lugu kuuldes auto kinni pidasin
ja kukkusin tänaval tantsu lööma, sest see mõjus nii võimsalt.
Ta on põhimees.
Kui talle ei tulnud mõni sõna pähe, mõtles ta ise uue välja.
"Hoia eemal minust oma tüütamus!"
Ma arvan, et Scrabble'i mängus sõna "botheration" läbi ei läheks.
Teine sarnane sõna oli tal "coolerator".
"Motorvating". Sõidad üle künka.
Kogu see pinge oli tajutav, sõitsid hästi kiiresti,
tundsid, kuidas tuul juukseid sasib, sest aken on alla keeratud.
"Motorvating üle künka." Ta andis ühe sõnaga tunde edasi.
See oli lahkumispidu 1955. aasta septembris.
Ma sõitsin Gleasoni baari esinema. Siin see ongi.
Gleasoni baar, 1955. aasta 15. august,
Cleveland, Ohio, tasu oli 800 dollarit nädalas,
enne seda oli 21 dollarit õhtu eest Cosmos
ja veel varem 32 dollarit baaris Frolic,
14 dollarit Three Brothersis,
60 dollarit kogu bändile Green Dragonis.
Capitol Cocktail maksis ainult 50 dollarit,
aga Gleasonis saime 800 nädalas.
Kui ta St Louisesse tagasi jõudis,
otsustas ta teismelistele tantsuklubi avada.
Selle nimeks sai Club Bandstand.
Ühel ettekandjal lasi ta avamisel indiaanlase kostüümi kanda.
Rocknroll tegi võidukäiku, eri rassidest teismelised suhtlesid
ja nii oli igati loomulik, et selline klubi sündis.
Tal oli sekretäri vaja ja mina tahtsin oma elu muuta.
Sa tulid lihtsalt rocknroll'i kuulama.
Läksime Chuck Berry kontserdile ja järgmisel päeval lahkusin töölt.
Franist sai teismelisena Chuck Berry fänniklubi sekretär.
Me käisime temaga läbi. Ta töötas Chuckiga lõpuni välja.
Ta oli väga tähtis. Poisid läksid lavale,
ja kui tasu sai piletite pealt, kontrollis tema, et neile makstaks.
Ma olin 21-aastane, olin vaid aasta siin olnud
ja juba olime ööklubi avanud.
Mu bändil oli politseiga alailma sekeldusi.
Must kutt üritas Missouri maapiirkonnas äri püsti panna!
Kohalikele see eriti ei istunud.
Ma ei tea täpset põhjust, miks see kinni pandi,
aga üldjoontes oli selles süüdi kadedus.
Uskumatu! 1958. aastal üritas mustanahaline inimene äri teha
ja oma klubiga erinevaid inimesi kokku viia.
Aga ta klubi pandi lihtsalt kinni. See oli kurb päev.
Te ju mäletate "Maybelline'i", mis rääkis kitarriga noormehest,
kes ei suutnud oma autoga tüdrukut kinni püüda.
Chuck Berryl on nüüd uus auto ja lugu "A Brand New Automobile".
Chuck Berry oli uskumatult hea esineja.
Esiteks oli ta erakordselt hea kitarrist,
mees, kes tegi kitarrist tähe. Ta mängis kukla taga, jalge vahel
ja leiutas pardikõnnaku, mida siiani jäljendada üritatakse.
Ma üritasin pardikõnnaku taustalugu välja uurida,
aga siis ma nägin, kust ta selle võttis.
See oli film "Duck Soup", vennad Marxid.
Harpo ja Groucho üritavad üksteist üle kavaldada
ja ühel hetkel hakkab Groucho samamoodi keksima.
Ma sain kohe aru, et sealt Chuck selle napsaski.
Lapsena tegin seda laua all, see oli meelelahutus sugulastele.
Laval tegin seda esimest korda Paramountis instrumentaalloo ajal,
sain tohutud ovatsioonid ja otsustasin, et nii tulebki jätkata.
Neile ei meeldinud see, et ta oli must, aga nad nautisid ta muusikat.
Valgena oleks ta rahvale rohkem meeldinud. Kuulsin seda tihti.
Tol ajastul hakkasid noored viimaks vanematelt küsima,
miks on ühiskonnas selline lõhe.
Jooksis selge piir. Valged ühel, mustad teisel pool.
Tema viis mustad ja valged noored kokku,
nad hüppasid üle piiri ja tantsisid koos
ja rasse lahutanud müürid lagunesid.
See aitas, et noored ise klubides selle piiri ületasid,
sest uus põlvkond sai aru, et kuigi neile oli pähe taotud,
et erinevused rasside vahel on ületamatud ja seguneda ei tohiks,
pole tegelikult suurt vahet.
See ongi muusika vägi.
See, kuidas nad pidid rassismikaride vahel navigeerima,
ja seda veel Ühendriikides, kus "kõik on loodud võrdsena"...
See oli ikka totaalne ajukepp,
kui sul on see tohutu anne, aga seisad eelarvamustega silmitsi,
kuid selle asemel, et kõik pikalt saata,
üritad hoopis välja mõelda, kuidas oma annet rakendada.
Enne Martin Luther Kingi, marsse ja kodanike õiguste liikumist
lõi Chuck Berry uksi maha,
sest nii paljud valged noored kuulsid järsku musta muusikat
ja ei mõelnud pikalt järele, mida see tähendab.
Võib-olla ei hoolinud nad esimest korda elus esineja nahavärvist.
Chuck Berry tegi kõik sujuvalt ühiskonnale näppu viibutamata,
et kuidas te julgete meid nii kohelda!
Meil pidi siin ju ometi vaprate ja vabade kodu olema,
aga mina pole küll vaba.
Ta muusika oli liiga vägev, et seda eirata.
Must mees kirjutas lugusid, mille järgi tantsisid valged tüdrukud,
kes pistsid kiljuma, kui ta lavale ilmus.
Kõigil oli lõbus.
Kui ta läks siia, tulid kõik järele
kui ta läks sinna, mindi taas järele
ja lõpuks siblisid kõik edasi-taga
Muusika liitis inimesi ja nad said aru,
et miski muu ei loe, sest neile meeldib sama muusika.
Ja siin ta ongi - Chuck Berry!
Igal bändil on üks lugu, millega neid alati seostatakse.
Chuck Berry puhul on see "Johnny B. Goode".
"Johnny B. Goode" on nagu mütoloogiline film.
"See on lugu Johnnyst, kes hoidis kitarri džuudist kotis."
Põhjaosariiklastele teadmiseks: lõunas hoitakse püsse sellistes kottides.
See on üks tema ägedamaid lugusid.
Tore lugu kitarrimängijast.
See lugu pani paika, milline rocknroll peab olema.
1958. aastal oli veel üks juhtum, mis peegeldab toonast ajastut.
Chuck Berry sõitis koos Joanna Mathisega
ja politsei pidas ta kinni.
Täpsemalt oli rehv katki läinud
ja politseinik astus ligi, kui Chuck varuratast alla pani.
Politseinik otsis auto läbi, leidis sularaha,
mis oli ilmselt esinemistasu, ja püstoli.
Siis hakkas politseinik naisele peale käima, et ta tunnistaks,
et ei viibi autos vabal tahtel, aga kuna see ei vastanud tõele,
teatas Joanna, et kõik on hästi ja milles üldse probleem on!
Chuck peeti kinni tulirelva omamise eest.
Asi ei läinud kohtusse, aga tema kallal nokiti igal võimalusel.
Mitte väidetavalt, ta oligi kindlalt kõige tähtsam kitarrist roki ajaloos.
Tal olid hiiglama pikad sõrmed.
Tal olid tugevad käed ja see aitas tal mis tahes noodi välja võtta.
Suurte kämmaldega kitarristid mõjuvad alati muljet avaldavalt.
Tema introd rabasid kohe esimesest hetkest, nimetasime seda konksuks.
Ma õppisin Chuckilt, et sul peab olema alguses hea konks või riff.
Isegi "Memphist" alustan laheda kitarrikäiguga,
mida Chuckil seal esiotsa polnud.
Ta jätab mulje, et tahab oma tüdrukule või naisele helistada,
aga lõpus tuleb välja, et Marie on alles kuueaastane.
Selge! See on ta tütar! Aga väga vinge süžeepööre.
Kui isa hakkas turneedel käima, ostis ta kohe emale esimese lossi.
See on teine loss, mille isa mu emale ja õdedele ostis.
See oli 1958. aastal ja aadress on 13 Windermere St Louises.
Ta sai aru, et kinnisvara on väga asjalik investeering.
See oli kindel koht, jääv väärtus.
Ta ostis need majad oma perele
ja ei tahtnud enam iial maha müüa.
Ta muudkui laiendas oma haaret kinnisvaras,
sest ta ostis pidevalt maju juurde.
Siin oli meie mängutuba.
Aga trepi alla pugesime ka siis,
kui ema ja isa meie peale pahaseks said.
Tema onu Ed oli ostnud maja Wentzville'i,
kõrvalkrunt oli müügis.
Isal oli mänguraudteede komplekt,
mis seisis platvormil,
siin-seal olid mõned puud.
Ma arvasin, et ta mängis sellega,
aga ei teadnud, et ta kujundas Berry Parki.
See oli ta unistus. Ta tahtis näha, kuidas on võimalik seda arendada.
See oli meie pere maakodu.
Tal olid seal paadid, mopeedid, golfikärud, mootorrattad,
buldooserid, traktorid, ja see kõik oli nii lahe!
Me võisime teha mida tahes.
Ta oli ühe linnaliinibussi tuuribussiks ümber ehitanud.
See oli ikka veel aias, kui ma teismeline olin.
Ronisime tihti bussi mängima, sikutasime rooli.
Buss juba roostetas, aga mängida oli lahe.
Berry Park oli meie süda. See oli unistus.
Charles oli alati tahtnud luua lõbustusparki
fännidele, perele, külalistele.
Berry Parkis oli maailma esimene kitarrikujuline bassein.
Ta tahtis, et park oleks avalik, inimesed saaksid seal ööbida.
Sellest pidi saama meie suvila, koht, kus puhata,
vaadata, kuidas lapsed ujuvad ja hullavad.
Ta ehitas sinna lavaga klubi, kuhu mahtus 400 pealtvaatajat.
Charles otsustas, et tahab seal üha rohkem kontserte korraldada.
70. aastate keskpaigaks ei olnud olukord Berry Parkis enam nii helge.
1974. aasta üritus oli sarja kolmas. Tsiklijõugud olid kohal.
Tol ajal palgati neid tihti turvameesteks.
Peaesineja oli Leon Russell.
Ta saabus helikopteriga.
Tal polnud aimugi, et promootor polnud talle maksnud.
Järsku tõusiski kopter uuesti õhku ja kadus.
Kõlaritest teatati: täname kõiki tulemast, aga härra Russell ei esine.
Rahvas läks marru. Vihased tsiklimehed kukkusid laamendama.
Fännid oli kogu nädalavahetuse seal olnud, ja põhibänd ei esine!
Häving oli üsna mastaapne.
Nad lõhkusid kõik ära ja isa otsustas, et ei korralda seal enam midagi.
Levisid kuuldused uimastite tarvitamisest, purjus alaealistest.
Politsei korraldas seal reidi.
Ühel hetkel tulistas üks turvamees rahva sekka.
Kaks poissi olid kisklema läinud.
Politsei kiusas Charlesi,
kuni ürituste korraldamine muutus võimatuks ja ta loobus.
Berry Park suleti avalikkusele ja sellest sai tema üksinduse kants.
Ta oli pettunud.
Esiteks polnud see tema valdkond.
Ta ei teadnud lõbustuspargi pidamisest midagi.
Miks ta lasi sel laguneda?
Ta lihtsalt ei tahtnud enam sellega tegemist teha.
Mõnda aega hoidis ta seda enam-vähem korras,
vaatas, et katused läbi ei laseks ja nii, ta ikkagi pingutas,
aga ajapikku variseb kõik kokku.
Mingil hetkel ta otsustas, et talle aitab sellest.
Ühte tiiba kasutas ta vahel lihtsalt eluruumidena,
muidu elas mõnes oma teistest majadest.
Aga ta lõpetas arendamise.
Ta oli niigi palju raha, vaeva ja energiat sinna matnud,
et tal oli jaks otsas.
See oli tema projekt.
Ta ise mõtles selle meie maja kolmandal korrusel välja.
See oli tema unistus ja see sai siiski teoks.
Charles tõi kaasa ühe naise,
kes väitis, et on 21-aastane.
Nad olid tutvunud Arizonas või New Mexicos.
Chuck tõi ta kaasa ja võttis klubisse tööle.
Ta oli alaealise tüdruku üle osariigi piiri toonud,
Mann Acti seaduse tõttu oli see föderaalkuritegu.
See seadus polnud mõeldud selliste rikkumiste tõkestamiseks,
milles Chucki süüdistati,
kui ta tõi alaealise tüdruku üle osariigi piiri klubisse tööle.
Tüdruk nägigi välja 21-aastane, mitte 14 ega 15.
Juba esimesel istungil kasutas kohtunik kohtus N-sõna.
Isegi valge eliit sai aru, et asi kisub hapuks,
see kohtuasi tuleb lõpetada ja esitada uus süüdistus.
Aga ta oli must, ja kuna valgete ja mustade vahel oli hõõrumine,
pandi ta lõpuks ikka kinni.
Valgega poleks seda iial juhtunud.
Talle poleks süüdistustki esitatud, vanglast rääkimata.
Pole võimalik, et Ameerika vangla inimest ei muuda.
Ta tegi vigu, aga esimene kivi visaku see, kes ise patuta.
Küll aga sai ta väga hästi aru, kui halvasti see ta karjäärile mõjus.
Kaotatud aega tagasi ei saa.
Kes teab, mida ta veel oleks saavutanud, kui seda poleks juhtunud.
Ta oli meie täht, kellelt tuli jadamisi hitte.
"Maybellene", "Schooldays", "RocknRoll Music",
"Sweet Little Sixteen". Aga meie staar oli kinni pandud.
Olime tõsises hädas.
Andsime välja plaadi "Chuck Berry on Stage",
lisasime stuudios salvestatud lugudele kunstliku aplausi,
et jätta muljet kontsertsalvestusest. Andsime "Chuck Berry on Stage" välja,
loomaks illusioon sellest, et Chuck on ikka olemas.
See oli tema "uus plaat".
Isa oskas igas olukorras lahenduse leida ja edasi elada.
Teda ei takistanud miski.
Kui Chuck vanglast välja sai, tahtis ta kohe tööle asuda.
Ta tahtis meeleheitlikult endist elu jätkata. Nagu me kõik.
Ta veetis nädala Chicagos
ja salvestas lood "No Particular Place to Go", "You Never Can Tell".
"Nadine" anti ta naasmise tähistamiseks singlina välja.
1960. aasta paiku algas Briti bändide sissetung.
Neid olid mõjutanud Muddy Waters, Chuck Berry ja Little Richard,
ja nad tõesti vallutasid muusikaga Ameerika ja kogu maailma.
The Beatles tegi oma versiooni loost "Roll Over Beethoven",
The Rolling Stonesi esimene lugu oli kaver Chucki laulust "Come On".
Rocknroll'i teiseks nimetuseks võiks olla Chuck Berry.
Me kõik hakkasime nende aktsenti matkima,
olid nad Liverpoolist või mujalt, aga nad mängisid Berry lugusid!
John Lennoni hääl
Ta kirjutas intelligentseid laulusõnu 1950ndatel,
kui teised ainult armastusest laulsid,
ja inspireeris tervet põlvkonda sõnadele rõhku panema,
selle asemel, et lihtsalt laliseda.
Chuck Berry lugudest valisin "Little Queenie",
sest sõnade osas on ta tõeline võlur. - Ta on poeet.
Proovi ise nii häid sõnu kirjutada. See pole lihtne.
Ma olen proovinud. Vahel tuleb, aga mitte alati.
Me kõik oleme proovinud. Tema on luuletajaks sündinud.
Enne vanglat teenisin 1200 õhtu eest.
Kui ma tagasi tulin ja Beatles oli Ameerikasse jõudnud,
tõusis mu esinemistasu 2000 peale.
Nad kõik salvestasid Chuck Berry lugusid,
sest neisse oli kätketud elektrikitarri DNA.
See, et Chuck Berry oli seadusega pahuksis, tegi ta veel põnevamaks.
Ameeriklased olid Briti muusikast sisse võetud,
olenemata sellest, kust see pärit oli.
Paljud ei teadnudki, et Rolling Stones mängis Chuck Berry lugusid.
Nad ei teadnud sedagi, kes Chuck Berry oli.
Me ei saanud isegi aru,
et Beatles ja Stones müüs meile meie enda rhythmnblues'i.
Tänu sellele saime lõpuks aru, et meie mõjutajad olid kaasmaalased.
Salvestasime legendaarses Chessi stuudios Michigan Avenuel.
Meie jaoks oli see bluusi salvestamise meka.
Stuudios tutvusime teistega, kes seal plaate tegid.
Kõik meie lemmikud. Muddy Waters, Chuck Berry.
Kui Beatles, Stones, Dylan ja teised ta avastasid,
sai ta karjäär hoo sisse ja temast saigi üliinimene,
keda John Lennon ja Keith Richards kummardasid.
Berryta oleks Beatles ja Stones ehk küll sündinud,
aga need oleks olnud teistsugused bändid. Sest ilma Chucki mõjutusteta...
Stones oleks võib-olla olemas olnud, aga muusika oleks olnud folgilik.
Saad oma liha ja kartulid kätte, aga see kõik oleks olnud maitsetu.
See poleks maitsemeelt erutanud.
Aga Chuck oli vürtsikas. Ta ei pidanud teesklema, vaid lihtsalt oli.
Ta sai aru, et on noorte brittide silmis kangelane.
See oli uskumatu, milline mõju oli tal kõigile tuntud tähtedele.
Ei austata ju ainult Chuck Berryt, vaid ka Beatlesit, Rolling Stonesi,
Beach Boysi, Bob Dylanit, Bruce Springsteeni,
ja nad kõik kummardavad Chuck Berryt.
Chuck Berry muutis oluliselt ka tuuritamist.
Talle meeldib asju omamoodi teha.
Tal polnud turneedel suurt kaaskonda ega isegi bändi.
Mul ei ole pagasit. Kitarr on juba lennukis,
aga muidu on mul ainult kamm ja hambahari.
Chuck ei sõitnud oma bändiga ringi, vaid palkas kohalikke muusikuid.
Ta eeldas, et kõik oskavad nagunii ta lugusid.
Võttis kitarri, läks lennukisse, esines ja tuli koju tagasi.
Talle meeldis vabadus teha, mida ta tahtis,
ilma et lepingud teda püsiva palgalise bändiga seoks.
Chuckile meeldis õigel ajal kohale ilmuda.
Ta tahtis, et bänd oleks kontserdiks vormis,
ja kui seda ei juhtunud, hakkas ta üha rohkem üksi mängima.
Põhjus oli suuresti joomises.
Bluusimehed olid joodikud. Enamik neist jõi.
Chess Records oli purjus bluusimehi täis.
Seda oli hingeõhustki tunda. Aga Chuck polnud selline mees.
Kui ta kuulsamaks sai, jõudis korraldajatele ka kohale,
et talle tuleb palgata parimad kohalikud mängijad
ja neil tuleb lasta lood plaadilt selgeks õppida.
Ta palkas ainult ametiühingusse kuuluvaid muusikuid.
"Kolm Ameerika Muusikute Föderatsiooni liiget."
See oligi ametiühing.
Muusikuid, kes olid võimekad ja teadsid tema muusikat.
Ta ei palunud palju, aga see, mida ta palus, pidi olemas olema.
Kui toodi valed võimendid, pidi selle eest talle trahvi maksma,
sest võimendist tuli tema saund
ja ilma saundita ei kõlaks ta nagu Chuck Berry.
Fenderi Dual Showman Reverb on haruldane võimendi.
Isegi mitte eriti hea, aga talle meeldis, sest see oli vali.
Promootorid andsid talle 9000 dollarit paberkotis.
Seejärel teatas ta, et oli nõudnud teistsugust võimendit.
Alati pidi veel tuhat taskus olema, sest kõik teadsid, et ta ütleb seda.
Kokku tuli siis maksta 10 000 ja kindlasti sularahas.
Teda tüssati nii palju kordi, et lõpuks nõudis ta paberkotitäit raha ette
ja keeldus muidu lavale minemast.
Esmalt läks raha kitarrikohvrisse, alles siis võttis ta kitarri välja.
See oli tema komme ja muudmoodi ei saanudki.
Ta ei tahtnud sellega riskida, et usaldab korraldajat,
tuleb pärast esinemist lavalt ja raha ei saagi.
Kujutage ette, kui palju kordi tal nii juhtus.
See oli lihtsalt tema reaktsioon sitale kohtlemisele.
Tal oli kena ja seksikas must mees, kes meeldis valgetele naistele.
Chuck Berry isa oli puusepp, kes töötas tihti valgete elurajoonides
ja väiksemana oli Chuck tal kaasas.
Kui majas oli valgeid naisi, keelas isa poisil neid vaadata.
See tegi nad muidugi veel põnevamaks.
Tal oli alati mõni valge armuke.
Ta avastas, et kui tal on hitid ja ta meeldib kõigile,
siis võtab ta valge tüdruku ka!
Ta üritas igas asjas piire nihutada.
Talle meeldis see, mis talle meeldis. Kogu lugu.
Aga ta armastas oma naist ja perekonda. See oli kindel.
Ehkki talle meeldisid ka valged naised.
Isa polnud ainus. Kõik rokkstaarid tegid nii. See käis asja juurde.
Chuck Berry oli roll, mida Charles Edward Anderson Berry mängis.
Seda on oluline teadvustada.
Minu sõber Charles ei olnud Chuck Berry.
Chuck Berry oli hoopis teine inimene.
Chuck Berry ei tulnud kunagi meile koju.
Kodus käis meil Charles Edward Anderson Berry, mu isa.
Mis iganes turneedel juhtus, seda tegi Chuck Berry,
aga kodus oli alati meie isa, abikaasa.
Tööasjad jättis ta alati mujale.
Koju tulles oli ta mees, kellega ma 1948. aastal abiellusin.
Kogu rokkstaari kuvand lendas aknast välja ja koju tuli pereisa.
Ta tahtis tasu sularahas saada.
Vahel kirjutati tšekk ja võeti tema jaoks raha välja.
Maksuametile tundus, et teda tasustati kaks korda.
Keegi andis talle halba nõu
ja ta ei deklareerinud raha, mis ta võlgu oli.
Kui ta maksudega aastaid hiljem vahele jäi,
tunnistas ta ise ka, et oli lolli vea teinud. Ja ta läks vangi.
Willie Nelsonilt ja Jerry Lee Lewiselt konfiskeeriti mõned asjad,
aga valgeid ei pandud vangi. Aga mustad pandi vangi.
Mine võta kinni.
Mis tahes probleemid tekkisid, mõtlesime ikka, et küll me selle üle elame.
Ja elasimegi.
Ta ütles mulle, et huvitav, miks maksuamet ei öelnud,
et ta on mingi konkreetse summa võlgu.
Charles elab Missouris.
Oleks ta elanud Los Angeleses või New Yorgis,
olekski ilmselt mingi ametnik kohale tulnud,
öelnud, et maksa see summa ära ja kogu lugu.
Maksuamet teab minust kõike.
Pooled Charlesi probleemidest olid ta enda tekitatud,
ülejäänu oli teiste kius.
Chuck pidi oma võla tasuma ja pandi vangi ka.
Chuck esines Jimmy Carterile Valges Majas kolm päeva enne seda,
kui ta maksudest kõrvalehiilimise eest jälle vangi pandi.
See oli ta elus oluline aeg,
ja see, et ta pärast Valges Majas esinemist jälle vangi pandi,
ei tundunud õiglane.
Iroonilisel kombel oli ta kuulsaim lugu tobe tilulilu "My Ding-a-Ling".
Kõik läksid sellest pöördesse.
Ta ei saanud aru, miks "Johnny B. Goode" või "Maybelline"
edetabeli tippu ei jõudnud. See lugu oli suvaline lollitamine,
aga kui see rahvale meeldis, siis tuli mängida.
See oli tõeline meelelahutus. Tema ja Jerry Lee Lewis.
Terve lava oli neid täis.
Jerry Lee Lewis tuuritas Chuck Berryga üle kogu riigi!
Mul oli Coca Cola pudelis umbes nii palju bensiini.
Lükkasin selle ümber, bensiin voolas klaverisse
ja ma tõmbasin tikku. Kus siis alles lõõmas!
Chuck nõudis, et tema peab viimasena esinema.
Ma ütlesin, et lasku käia.
Nad vaidlesid alatasa selle pärast, kumb peaesinejana teisena mängib
ja on seega suurim rokkstaar.
Tavaliselt jäi Chuck peale, aga kuna see ärritas Jerryt,
tegi publiku enda poole võtmiseks kõiksugu vigureid.
Kolm, kaks, üks...
Ta oli ainus elus olev inimene Ühendriikides,
kelle laul oli kosmosesondil, mis väljus päikesesüsteemist.
Voyageri pardal on kuldne plaat Maa helide ja muusikaga.
Kõik imestasid, kuidas "Johnny B. Goode" sinna sattus.
Tema vastas, et küsige Carl Sagani ja NASA käest, see oli nende valik.
Küllap neile meeldib rocknroll.
Ma oleks üllatunud, kui mis tahes eluorganism,
kosmoses või kus tahes, Chucki kuuldes tantsima ei hakkaks.
Kui tulnukad selle leiavad ja läbi kuulavad,
arvaks nad ilmselt, et maalased võivad päris lahedad olla.
Ta elus ja karjääris oli palju asju, mis juhtusid esimest korda.
Ta sai esimeseks Rocknrolli Kuulsuste Koja liikmeks 86. aastal.
Härra Berry! - Tänan!
Samuti oli ta esimene laululooja, kes võitis kirjandusauhinna PEN,
mida antakse muidu luuletajatele ja kirjanikele.
Aga miks siis mitte ka laulukirjutajale?
Berry ja Leonard Cohen olidki esimesed laureaadid.
Muidugi sai ta ka oma tähe Los Angelese kuulsuste alleel.
Paljud ehk ei tea, aga selle auhinna saamiseks
tuleb umbes 25 000 kokku saada.
Isa teatas, et teda ju austatakse selle tähega
ja tema selle nimel küll raha kokku ajama ei hakka.
Täpselt Chuck Berry moodi.
1989. aastal pääses ta esimese inimesena St Louise kuulsuste alleele.
2000. aasta detsembris sai isa Kennedy keskuse autasu,
selle andis talle üle president Bill Clinton.
Istusin kord klubis ja ta küsis, kas ma tahaks ka lavale tulla.
Mul on võimalus Chuck Berryga mängida? Loomulikult!
Ta tutvustas mind ja hakkas mängima lugu,
mida ma polnud kuulnud. Ta ei öelnud isegi helistikku.
Küsisin klahvimängijalt, et mis helistikus me oleme.
Ka too ei teadnud.
Ma ei osanudki midagi mängida.
Ma ei tea, kas ta tegi seda meelega, et mul juhet kokku ajada.
Võib-olla tulistas ta puusalt ja mõtles, et lihtsalt kütame.
Aga samas jääb kahtlus, et valge poiss on laval,
nüüd keerame talle esimese looga korraliku sita.
Kui ta vastu peab, hakkame päriselt mängima. Kes teab...
Chuck mängis viies helistikus.
"Üks" oli G, sõrm alla suunatud.
E oli kolm sõrme, mis meenutab "E" tähte.
Selline oli C.
E-bemoll oli kaks sõrme nagu võidumärk.
Ära põhjust küsi. Ma ei tea, mida see sümboliseerib.
B-bemolli vormis ta suuga. Ja oligi kõik.
1990. aastatel oli Kuulsuste Koja avamine.
Bruce kutsus oma E Street Bandi kokku,
seal olime mina, Stevie, Bruce, Chrissie Hynde
ja Chuck Berry pidi kõige viimasena finaaliks tulema.
Meie üritasime end kokku võtta, et Chuckiga mängida.
Chuck tuli lavale ja hakkas järsku mängima.
Olime vaevu jõudnud end koguda, jõnksusime väga hea bändiga kaasa,
laval oli kuus või seitse kitarristi,
kui Chuck poole loo pealt helistikku vahetas.
Algul mängis siit...
Ja järsku...
Tema möllas edasi, justkui midagi poleks juhtunud,
aga meie kõik mängisime vales helistikus.
Seda juhtus veel korduvalt. Vaatasime üksteisele otsa,
piilusime Chucki poole, aga keegi ei julgenud talle midagi öelda.
Kui olekski küsitud, et mis helistikus me mängime,
oleks ta vastanud "Chuck Berry helistikus".
Siis hakkas Chuck meie poole vaatama ja naeratama
ja pani laia irvega oma pardikõnnakuga lavalt minema.
See oli esimene kord, kui ta meile otsa vaatas.
Lava serval pööras ta selja, jooksis alla, istus autosse ja sõitis minema,
jättes meid neljas erinevas helistikus mängima.
Viimati mängisime nii jubedalt võib-olla 13-aastasena noorteklubis.
Aga põruda nii rämedalt staadionitäie rahva ees,
kus Chuck Berry pidi kogu seda värki vedama...
See pole parim mälestus.
Kaugel sellest, et nii lahe oli Chuck Berryga mängida. Jube oli!
Sain Chuck Berryle tausta mängimise ristsed kätte.
Nägin Chucki Hammersmith Odeonis ja see oli kohutav.
Ta ei viitsinud lugusid täispikkuses mängida,
vaid tegi neist ülejala popurriisid. Teda ei kottinud üldse.
Olin pettunud, sest tahtsin kuulda lugusid sellisel kujul,
nagu need plaadil kõlasid, aga seda ta ei teinud.
Sellele järgnes intsident restoranis Southern Air.
Teda süüdistati selles, et ta filmis naisi nende nõusolekuta.
Ta oli aastaid tagasi selle restorani ostnud,
sest kunagi keelduti seal teda teenindamast.
Nii ta tuligi hiljem tagasi ja ostis selle ära.
Plaan oli selles, et tal oleks restoran, võib-olla ka baar,
igatahes koht, kus inimesed saaks muusikat mängida.
Süüdistuse järgi oli keegi tualetti kaamerad pannud.
Sellega on huvitav lugu. Mul on vande all antud tunnistus isikult,
kes kinnitab, et tema pani need kaamerad sinna.
Aga süüdistuse järgi olevat Charles sellest teadlik olnud
ja filmis salaja naisi kempsus.
Kaamera seal tõesti oli. Selles pole küsimustki.
Konks on selles, et kes selle sinna pani.
Kaamerad olid kabiinide kohal,
sest tihti lukustasid inimesed end sinna ja tarvitasid uimasteid.
Selle ärahoidmiseks kaamerad pandigi.
Aga ühte tema majja murti sisse.
Keegi otsis teadlikult üles kirstu, kus ta hoidis oma fotosid,
seal olid ka videokassetid,
ja sättis kassetid ja fotod Southern Airi prügikonteinerile.
Seal töötas ka Vincent Hucki naine, keda oli samuti filmitud.
Ja ena imet! Vincent Huck leidiski need kassetid.
Kas see ei tundu kahtlane?
Kohalikud ametnikud kiusasid teda igasuguste räpaste võtetega.
Ron Boggs, advokaat, kes hagi esitas, ja endine prokurör,
oli alati Chucki vastu vimma kandnud. Chuck lihtsalt ei meeldinud talle.
Ta oli kohalik must mees, kes lendas liiga kõrgelt.
Hagi ja süüdistused kahandasid Chucki tulusid.
Inimesed ei tahtnud selle tõttu teda enam esinema tellida
ja nii otsustatigi asi leppega lahendada ning eluga edasi minna.
Tollal peeti talle korralikult jahti. Vees oli juba vere lõhna.
Aga nad ei murdnud teda nii kiiresti kui oleks tahtnud.
Siis mõtles Vincent Huck välja pöörase loo sellest,
et Chuck tegeleb kokaiiniveoga.
Väidetavalt pidi ta reisidel kitarri kuhugi maha jätma,
kohvri kokaiini täis laduma ja kogu kraami tagasi tooma.
Naeruväärne. Aga kohtusüsteem jäi uskuma.
Politsei näitas tunnistust, mille kohaselt majas on uimasteid
ja ta on narkodiiler ja mida kõike.
Kohtunik jäi uskuma ja andis läbiotsimismääruse.
Politsei otsis Charlesi maja läbi.
Seal olid narkopolitsei agendid ja kohalikud politseinikud.
Kõigil oli muidugi suusamask näokatteks ja relv kaasas.
Nad leidsid vanu joint'i konisid 60. aastatel toimunud pidudest.
Charles ise uimasteid ei tarvitanud, aga konid pandi plastikkotti,
paberid olid USA lipu värvides, selliseid isegi ei toodetud enam.
Sealt leiti ka 200 000 sularahas ja paar-kolm püssi.
Õnneks oli peaprokurör Jim Martin mu tuttav
ja ta otsustas raha tagasi anda, sest kogu lugu oli naeruväärne.
Ja šerif andis ta püssid tagasi, mis oli omamoodi huvitav,
sest Chuck oli kohtulikult karistatud ja ei tohtinud tulirelvi omadagi.
Aga need anti ikka tagasi. Seega oli see reid läbimäda.
Ja kas asi oli rassis? Päris kindlasti.
Chucki muusikat kuulsin esimest korda filmis "Tagasi tulevikku".
Chuck? Su nõbu siin. Marvin Berry!
Sa otsisid uut saundi. Kuula nüüd!
Pärast seda tahtsin kohe kitarri ja hõljuk-rula.
"Tagasi tulevikku" ainus viga on selles, et sellist kitarri ega võimendit,
mida Michael J. Fox kasutab, ei olnud 1955. aastal olemas.
Väike loominguline liialdus.
Gibson ES-355 läks tootmisse alles 1958. aastal,
nii neil õnnestus DeLoreaniga tagasi tulevikku kihutada
ja tee pealt imekombel üks 355 ka kaasa vedada.
Ma otsin siiani Marvin Berryt.
"Hail! Hail! RocknRoll" tegi minu põlvkonna Berryga tuttavaks,
kui Keith Richards selle filmi kokku pani.
See piletikiosk toob mõndagi meelde.
Meenub, kuidas ma tahtsin siit 11-aastasena pileti osta,
et vaadata filmi "Jutustus kahest linnast".
Isa soovitas, sest see oli kunstiliselt tasemel.
Aga piletimüüja ei olnud nõus mulle piletit andma.
"Tead küll, et sinusugused ei tohi siia tulla! Mine ära!"
Ajad on oluliselt muutunud.
Oleme jõudnud üsna kaugele võrreldes sellega,
kui mu esivanemaid siin kohtuhoone trepil müüdi.
Tulime Berry Parki geniaalsele muusikule au andma,
aga leidsime eest konfliktse geeniuse, kes põhjustas meile päris palju peavalu.
Chuck Berry mängib seda nii. Said aru? - Mina saan küll.
Ma rääkisin temaga. - Aga seda lugu võiks pisut...
Ma olen 60 aastat nii teinud. - Ma tean. - Siis harju selle mõttega.
Ta oli tüütum kui Mick Jagger, aga ta meeldib mulle ikka.
Venitus algab siit.
Venitad üles. Kuula.
Alustad siit alt.
Suurepärane!
See stseen, kus bänd vaidleb
ja Chuck Keithiga norib...
99 protsenti publikust ei saa aru, mis vahet seal on. Pisiasjad.
Aga kui süveneda, siis ilmneb, et Chuckil oli õigus,
ja Keith ilmselt tunnistaks seda ise ka.
Juba siis sai ta aru, kui oluline ta pärand on,
aga ta suhtumine oli üsna ülbe.
Mida need Inglise miljonäridest rokkstaarid endast arvavad,
et tulevad õpetama, kuidas mängida minu leiutatud muusikat!
Eks ta hinges oli saatanaid, mida sealt välja ei aetud.
Ta üritas ilmselt...
Enamasti oli ta üsna vihase iseloomuga mees.
Kaamera taga toimuv oli sama põnev kui see, mis jäi kaamera ette.
Universali juristid soovitasid Chuckil lepingu sõlmida.
Ta istus ise kirjutusmasina taha ja tegi iga päev lepingu ümber.
Chuck Berry leiab, et kõik, mida esinemise nimel tehakse,
liigitub tööks ja proovid ei ole lihtsalt etendus, vaid reaalne töö.
Kõik kukkus kenasti välja ja Taylor Hackford tegi hea filmi.
"Pulp Fiction" oli järjekordne film, mis tundus uskumatu.
Mis toimub? See on ju vanaisa muusika!
Ja siis vaatasime edasi.
Aga kui mõelda, kui menukaks see film osutus,
pole ime, et nad selle laulu valisid.
Ma kuulsin seda esimest korda "Pulp Fictioni" tvisti-stseenis
ja armusin sellesse laulu hetkega.
Kui hakkasime kogumikule Chessi kataloogist lugusid valima,
poleks see ilma Chuck Berryta võimalik.
Oli teismeliste pulm, vanad sugulased soovisid õnne.
Selgelt näha, et mademoiselle oli Pierre'ile armas.
Ta kirjeldab paljudes lugudes elulisi olukordi.
Laulu "You Never Can Tell" kuulates kangastub külmkapp ingveriõllega.
Praegu koos elavad 16-aastased täidaks külmiku ilmselt rämpstoidu ja limpsiga.
See, kuidas ta juttu vestab, on universaalne ja ajatu.
"Kui Pierre tööd leidis ja ta teenis pisut raha,
"C'est la vie," ütlesid vanemad. Ei või iial ette teada."
Ma kuulasin klaverit ka, sest ta tegi alati kõike omamoodi.
See on sama rütmiga nagu kitarr, aga...
Johnnie Johnson oli ka nutikas. Ta mängis taustal Viini valssi.
Minu esimene armastus oli Blueberry Hill.
Ühel õhtul meenutas ta oma karjääri algusaegu
ja ütles, et küll tahaks uuesti niisama väikestes klubides mängida.
Vaatasime üksteisele otsa ja otsustasime kohe,
et teeme selle Blueberry Hillis ära.
Me andsime seal 290 kontserti. Chuckile meeldis see kohutavalt.
Sa olid inimestele nii lähedal, publik kõikus otse su näo ees.
Blueberry Hill Band oli isa parim ansambel,
sest need mehed tundsid ta muusikat.
Ingrid laulis temaga duetti, esitas ise ka paar bluusilugu.
Charles Berry juunior hakkas ka tol ajal mängima.
Ta tahtis, et lapsed temaga mängiks. See oli talle tähtis.
Blueberry Hill iga kuu, alati samad inimesed, sama rahvas.
Isa võis ju üle maailma mängida,
aga miski pole koduga võrreldav ja Blueberry Hill oli tema kodu.
Nagu ka Berry Park.
Iga kord reisilt tagasi tulles,
kui pöörad 70. maanteele
ja sõidad piki Bucknor Row'd, oli see taevalik tunne.
Jõudsimegi koju tagasi!
Tema viimane album oli asi, mida ta tahtis teha aastaid.
Seda tööd tegi ta armastusega.
See oli päris pikk ettevõtmine
ja ta tegi seda jupikaupa nagu heaks arvas.
"Big Boys" on üks Chuck Berry laule, mille hetkega ära tunned.
Need rifid, see lõhkuv rütm.
See kõlab nagu Chuck Berry lugu, mida sa pole varem kuulnud.
Selline mõnus äratundmistunne.
Isa hakkas neid lugusid 90. aastatel kirjutama.
Klubi stuudioruumides puhkes tulekahju.
Kõik ta lindid hävisid. Pärast seda alustasime nullist.
"Dutchman" oli üks mu lemmiklaule,
kui seda lauluks nimetada, aga millised kaunid kujundid!
2015. aastal läks isa tervis kehvemaks.
Märkasin, et tema laulud on lühemaks jäänud.
Mõned lood jäid kavast välja ja neid ei mänginud ta enam kunagi.
Aegamööda muutus ta repertuaar järjest kiduramaks.
Kontserdi viimast lugu venitasime seetõttu üle 12 minuti.
Ta kuulmine muutus halvemaks, ehkki ta ise seda ei tunnistanud,
seetõttu mängis ta tihti mõnda lugu vales helistikus
ja ise ei kuulnud, et kõik on valesti.
Tal läksid enda lugude sõnad meelest ära.
Koos saime selle lahendatud, sest ma võtsin siis kohe üle.
Kui ta laulusõnu ei mäletanud, pomises ta midagi
või mõtles käigu pealt midagi välja ja publikule see meeldis.
Lõpupoole läks asi üsna hulluks.
Ühel päeval ta küsis, mis helistikus on "Memphis".
E-bemoll, ütlesin ma. "Aga kus see on?"
Ta unustas ära, kus see kitarrikaelal asub.
Keegi ei tea ette, millal see juhtub.
See on paratamatu ja millalgi läheme siit kõik,
aga ta tundis, et tema tund on lähedal.
See oleks võinud juhtuda aasta, kaks või kümme varem,
aga juhtus siis, kui see juhtus.
18. märtsil kaotas maailm suure muusiku ja laulukirjutaja.
Samal päeval kaotasin ma lähedase sõbra.
Puhka rahus, Chuck.
Me mälestame teda rocknroll'i stiilis
ja kiidame ka Jumalat rocknroll'i stiilis,
nii et ees seisab üks lõbus õhtu.
Nii mustad kui valged noored ei suutnud end tagasi hoida,
tõusid püsti ja hakkasid tantsima.
See oli esimene kord meie riigi ajaloos.
Ta muutis suurema hulga valgete noorte elu kui ükski poliitik,
puhtalt sellega, et pani nad tantsima.
Ta haaras kinni millestki, olgu see väljas või seespool,
ja ta muutis inimeste elu.
Vähe sellest, et ta meie elu muutis.
Ta oli rocknroll'i isa. See muutis maailma. Head aega.
Isa oli luuletaja ja jutuvestja.
Kuula seda.
Torman edasi-tagasi, rügan valukojas.
Ülemust ei iial alt ma vea, kuid arved kuhjuvad.
Liiga palju jama, et sellega tegeleda.
Ma igatsen teda.
Liiga palju jama, et sellega tegeleda.
Täiesti geniaalne, kuidas ta inimhinge lahkab.
Ta oli ainulaadne luuletaja ja jutuvestja.
Ta oli rocknroll'i kuningas.
Tema oli esimene, seega võiks teda pidada selle isaks, kuningaks...
Tema oli kõige algus.
Ta oli rocknroll'i kuningas.
Little Richard... Isa ja ema.
Little Richard tegi suu lahti ja see oli vabastav.
Nagu see heli hinduismis,
mis lõi maailma. "Om".
Elvis Presley tegi rocknroll'i populaarseks,
aga Chuck Berry oli kuningas.
Tal oli kõik olemas. Tal olid nii sõnad kui kitarr.
St. Louis armastab Chuck Berryt nii väga,
et tellisime tema skulptuuri suurepäraselt Harry Weberilt.
Väljaku keskel, 30 meetri kõrgusena,
seisab tema kivist kuju.
Ja kui kuningas üksi seal seisis ja vaatas oma kivisse raiutud nime,
mõtles ta endamisi: "Mis on kuulsus?"
Kuulsus on vaid aeglane kõdunemine ja ajapikku kaob ka see.
Ütlesin Chuckile, et ma pole sellest varem rääkinud,
aga 1955. aastal muutis ta mu elu. Ma ostsin kohe uue jalgratta.
See oli esimene kord, kui me korralikult teenisime.
Ta võttis mu käest kinni ja ütles, et tema elu muutus samamoodi.
Meil oli täpselt sama kogemus.
Meie mõlema elu muutus 1955. aastal tänu sellele loole.
Themetta oli ainus, kellesse Chuck romantiliselt ja sentimentaalselt suhtus.
See tunne, mis nende vahel oli, on täiesti kirjeldamatu.
Polnud asja, mida ta poleks mu ema heaks teinud.
Ta kaitses ema alati ja oli tema kõrval.
Meid kasvatati selles vaimus, et kui abiellusid, jäädki kokku.
Me andsime vande.
Leppisime kokku, et kui teineteisest tüdineme,
siis ütleme otse välja. Aga ei tüdinenud kunagi.
Meid lahutas surm.
Kaunim naine, keda iial nähtud,
oli pruut, kelle kuningannaks valis ta.
Pea abieluvoodi padjal
ta pruudi hinge sosistas:
"Ehkki pole pole kaunimat rinda, mida enda vastu surund ükski mees,
surelik liha saviks saama peab ja ajapikku kaob ka see."
Chuck ja Themetta olid 69 aastat abielus.
Chuck suri 2017. aasta 18. märtsil rocknroll'i kuningana.
Temast jäid maha abikaasa Themetta ja neli last,
Ingrid, Melody, Aloha ja Charles jr.
Saime kosmosest neljasõnalise vastuse:
"Saatke rohkem Chuck Berryt!"
Chuck Berry! Ja Bo Diddley.
Chuck Berry ja Bo Diddley esimest korda koos laval!
Tõlkinud Pearu Helenurm
01.01.2020